Kes näitlejatest selles lavastuses kaasa teevad?
Kaasa teeb viis näitlejat. Unistasin juba ammu koostööst Eesti draamateatri näitleja Ivo Uukkiviga ning see unistus saigi teoks. Loviise Kapperiga tegime hiljuti koostööd lavastuses "Ema, kas meie kass on ka juut?". Rea Lesta, Simeoni Sundja ja Harald Rosenstrømiga oleme laval esimest korda, kuid juba tean, et nad kõik on suurepärased näitlejad, kellega on lihtne ja meeldiv koos töötada.
Tekstid on eesti, vene ja ukraina keeles, kuid ainult Narvas loen ma ise kaadritagust teksti, nagu tegin ka lavastuses "Ema, kas meie kass on ka juut?".
Mida teie kui autor ja lavastaja tahate vaatajale öelda või näidata?
Peamine on see, et me ei ole ükskõiksed, meil on valus ja me tunneme sõjakeerisesse sattunud inimestele sügavalt kaasa.
Te vist teate, et Kirde-Eestis on veel palju neid inimesi, kes õigustavad Putini tegevust, isegi kui nad seda valjusti välja ei ütle?
Muidugi. Olen sellistest inimestest kuulnud ja neid isegi kohanud. Minu lavastuses on kaks sellist dialoogi, millest ühte kuulsin Narvas ja teist bussis teel Tallinnast Narva. Need on samuti dokumentaalsed ja peegeldavad olukorda.
Inimesi tappa ei tohi!
Kõik hommikud algavad ühtemoodi. Enne kui silmad avan, mõtlen korraks, et teen silmad lahti ja sõda ei ole ning see kõik on halb unenägu. Siis aga tulen maa peale tagasi. Sõda on. Keegi ärkab pommitamise helide peale. Keegi ei ole keldris üldse maganud. Keegi aga ei ärkagi enam üles. Sest ta tapeti. Piinati surnuks. Vägistati ja põletati ära. Butša, Mariupol, Irpin ja teised Ukraina linnad on nüüdsest igaveseks sellises reaalsuses. Donetsk ja Lugansk samuti. Sest sõda on Ukrainas kestnud kaheksa aastat.
Kus olen mina need kaheksa aastat olnud? Täpselt siinsamas. Ma olen sellest alati rääkinud. Teie, kes te seda küsida armastate: kui palju linnu on veel vaja hävitada, maa pealt minema pühkida, kui palju tsiviilohvreid on veel vaja, et te lõpetaksite selle küsimise? Või te ei suudagi enam maha rahuneda? See küsimus on teile otsekui kilp, millega te end kaitsete.
Pablo Picasso lõi 1937. aastal kogu maailma vapustanud maali "Guernica", mis kajastab Baskimaa linna Guernica pommitamist. Hispaania revolutsiooni (1931-1939) tähtsamaid sündmusi oli kodusõda. 26. aprillil 1937 ründas Guernicat Luftwaffe vabatahtlik üksus Legion Condor. Kolme tunniga heideti linnale mitu tuhat pommi ning hävitati kuue tuhande elanikuga linn täielikult, umbes kaks tuhat inimest jäi rusude alla. Õhurünnaku järel põles Guernica veel kolm ööpäeva. Neid sündmusi jälgis kogu maailm, teiste seas ka Pablo Picasso. Hispaania luuletaja ja silmapaistev ühiskonnategelane Rafael Alberti meenutas hiljem: "Picasso ei olnud kunagi Guernicas käinud, kuid uudis linna hävitamise kohta tabas teda nagu härjasarve löök."
Toona ei olnud internetti, fotod ja videod ei levinud kulutulena laiali ning kunstnik pidi teda vapustanud sündmused endale ise lahti mõtestama. Meil teiega on reaalsus olemas. Ja kuidas paljud end selle eest ka kaitsta ei püüaks, on ta ikkagi olemas. Ning see tungib läbi igasuguse psühholoogilise kaitse. Võib tahta üldse mitte midagi teada. Võib end rahustada mõttega, et kõik need fotod ja videod on võltsitud. Piisab ka lihtsast mõistmisest, et Venemaa on Ukrainat 42 päeva pommitanud. Kas see on ka võltsing? Ei. Venemaa pommitab Ukrainat. Aga inimesi tappa ei tohi.
Julia Augi postitus Facebookis 6. aprillil.