Meie väikeses külas oli toreduste kõrval ka totrust, aga kui kedagi mõne teo või olemuse pärast lolliks nimetati, ütles isa alati, et rumala inimese peale ei tohi vihastada, talle peab kaasa tundma.
Elu on mind õpetanud analüüsima ennast ja mõistma teisi. Aga on asju, mida ma päriselt mõista ei suuda. Näiteks ei tea loodusteadlasedki, mis ajuti sunnib lemminguid massiliselt surma minema. Mõnes mõttes on praegused hüsteerilised masside kogunemised nagu lemmingute merresööst: mida suuremad hulgad, seda tihedamad kontaktid, seda võimalikum on nakatumine.
Arstide raske töö ja ennastsalgavate jõupingutuste eest neid saastaks sõimata ületab minu silmis kõik moraalsed punased jooned. Siis ma saangi vihaseks, aga ainult korraks, mõne aja pärast hakkab mul kahju neist täiskasvanud terve mõistusega ja ka haritud inimestest, kes lasevad ennast lollitada, olles nii mõjutatavad, et usuvad musta valgeks ja vastupidi ka.
Kas ei tundu kainestav teadmine, et nende liidrid on ise vaktsineeritud; miks nemad ennast kaitsesid, aga oma järgijaid ja kaasmõtlejaid innustavad kaitsetule vabadusele? Mis väejuhid need on, kes ise kindlusse varjudes sõdureid turmtule alla saadavad?
Väga paljusid meist on põetud haigused ja kroonilised tõved hapraks muutnud. Televiisoris esinevad perearstid on kindlasti väga head spetsialistid, aga ekraanisõnast hirmu võitmiseks alati ei piisa. Päris elus on suur vedamine, kui perearst on ka patsiendi usaldusisik, tark nõuandja, kes kuulab, mõistab ja selgitab.