Meil on tervishoiu rahastamises ja ravikindlustuses üks tuumprobleem. Võrreldes 1990. aastaga on oluliselt muutunud nii rahvastiku struktuur kui ka töötamise viisid: püsiva aastaid kestva töölepingu asemel on enam ajutist projektitööd, ise endale tööandjaks olemist, väikeettevõtlust, muid paindlikke 21. sajandi töövorme. Samal ajal on Eesti elanike seas kasvanud eakamate osakaal ning suurenenud on nii ravivajadused kui olulise tehnoloogilise hüppe teinud tervishoiu võimalused inimesi aidata. Ja nii need pinged vajaduste ja võimaluste vahel järjest teravnevad.
Olukord ei ole ootamatu, suundumused on juba 2000ndate algusest teadvustatud. Eri institutsioonid alates mõttekojast PRAXIS kuni riigikogu arenguseirekeskuseni on viimase 15 aasta jooksul avaldatud analüüsides samadele järeldustele jõudnud. Sotsiaalministeerium esitas 2021. aasta kevadel valitsuskabinetile analüüsi ja ettepanekud tervishoiu rahastamise jätkusuutlikkuseks. Ettepanekud olid läbi arutatud ja tutvustatud nii tervishoiusektori partneritele kui tööandjate ja ametiühingute keskliitudele. Kuid põhimõtteliste poliitiliste otsusteni ei ole jõutud.
Jevgeni Ossinovski tervise- ja tööministriks olemise aegne otsus mittetöötavate pensionisaajate eest ravikindlustusse raha eraldada ning 2020. aasta otsus kriisi leevenduseks igal aastal üle 100 miljoni euroga haigekassat toetada on aidanud abi kättesaadavuse vähendamist ära hoida, kuid neist ei piisa ravikindlustuse vundamendi laiendamiseks ja tugevdamiseks tulevikus. Jüri Ratase, Martin Helme ja Tanel Kiige kokkulepitud lisarahastus lõpeb juba 2025. aastal ja toob automaatselt kaasa positsiooni halvenemise üle 100 miljoni euro väärtuses.
Meil pole enam aega jätkata vaid analüüside ja stsenaariumikirjeldustega. Kevadel valitav riigikogu peab jõudma juba oma esimestel tööaastatel otsusteni, kuidas hoida arstiabi kättesaadavana Eesti inimestele, sõltumata nende sissetulekust ja elukohast.